BĂTRÂNUL ȘI MAREA
Singur în barcă, bătrânul pescuia în Gulf Stream.
Trecuseră 84 de zile fără să prindă vreun pește.
În primele patruzeci de zile îi ținuse tovărășie un băiat.
Dar părinții acestuia au spus
că bătrânul e, fără doar și poate, un "salado",
adică un ghinionist cum nu se poate mai mare.
La porunca lor, băiatul a trecut pe altă barcă,
unde a prins, din prima săptămână, trei pești mari.
Bătrânul îl învățase pe băiat să pescuiască,
iar acesta îl îndrăgise.
Bătrânul era cărunt și plin de zbârcituri.
Avea ceafa brăzdată de cute adânci,
iar pe mâini, urme lăsate de mânuitul peștelui greu pe funii.
Urmele nu erau însă recente,
ci vechi, la fel ca nisipul deșertului.
Doar ochii îi erau tineri.
Ochi de culoarea mării, veseli și neînfrânți.
Băiatul se întrista când bătrânul venea cu barca goală.
Îl ajuta să-și care saulele făcute colac, cangea, harponul
și vela înfășurată în jurul catargului.
Vela era peticită cu saci de făină
și, astfel înfășurată, părea drapelul unei veșnice înfrângeri.
Nu i-ar fi furat-o nimeni,
dar o lua acasă, împreună cu saulele, ca să nu le strice roua.
Cu toate că nimeni de prin partea locului nu l-ar fi prădat,
se gândea că o cange și un harpon, lăsate în barcă, erau o ispită.
Pescarii norocoși din ziua aceea deja își spintecaseră merlinul
și îl duceau pe două scânduri la cherhana,
de unde camioanele cu gheață îl duceau la târg, la Havana.
"Pot să-ți ofer o bere la terasă ?" îl întrebă băiatul.
"De ce nu ?" răspunse bătrânul. "Ca între pescari."
Două beri, te rog !
Se așezară, și mulți dintre pescari făceau haz pe seama bătrânului.
Dar el nu se mânie.
Își pierduse de mult mândria. Și își dădea seama de asta.
Știa că nu e nici o rușine,
că nu știrbea cu nimic mândria adevărată.
Pescarii mai bătrâni îl priveau cu tristețe.
Își ascundeau însă mâhnirea și vorbeau despre curenți,
despre adâncimile la care pescuiseră, despre vremea bună
și despre câte altele mai văzuseră.
- Santiago ? - Da.
-Vrei să îți aduc niște sardele ? -Nu, du-te să joci baseball.
Mai pot încă să trag la vâsle și să arunc năvodul.
- Știu unde găsesc patru momeli. - Mi-au rămas din cele de azi.
- Îți aduc eu unele proaspete. - Doar una.
- Două. - Bine, două.
- Nu cumva le-ai furat ? - Puteam, dar le-am cumpărat.
Mulțumesc.
Dacă nu pot pescui cu dumneata, măcar să te ajut într-un fel.
M-ai cinstit cu o bere. Ești bărbat de-acum.
Urcară împreună drumul.
Bătrânul sprijini catargul de pereții colibei.
Înăuntru se aflau un pat, o masă, câteva scaune și o vatră...
Pe pereții maro erau o fotografie color cu Sfânta Inimă a lui Iisus
și o alta a Fecioarei din Cobre. Erau rămase de la nevasta lui.
Cândva, se afla pe perete și o fotografie în culori a ei.
Dar o dăduse jos pentru că, la vederea ei, se simțea prea singur.
O pusese în raft, într-un colț, sub cămașa lui cea bună.
Mâine e a 85-a zi. 85 e un număr cu noroc.
Ce ai zice să mă vezi venind cu unul de peste 500 kg ?
- Mai ai putere pentru așa ceva ? - Da. Știu multe șiretlicuri.
Aș putea să merg iar cu dumneata. Am câștigat destui bani.
Nu. Ești pe o barcă norocoasă, rămâi acolo.
Ții minte câtă vreme nu am prins nimic ?
După care, am adus zilnic numai pești mari, timp de trei săptămâni.
Da. Și știu că m-ai părăsit nu pentru că ți-ai pierdut încrederea.
Tata m-a silit să plec. Sunt copil și trebuie să îl ascult.
- Firește, așa și trebuie să fie. - Tata nu prea are încredere.
- Dar noi avem, nu-i așa ? - Da.
Dacă erai fiul meu, te luam în larg.
Dar ai părinți și te afli pe o barcă norocoasă.
- Ce ai de mâncare ? - Orez galben cu pește. Vrei și tu ?
Nu, mănânc acasă. Pot să iau prostovolul ?
Bineînțeles. Am ziarul de ieri. O să citesc despre baseball.
Nu exista nici un prostovol.
Băiatul își amintea când îl vânduseră.
Dar, în fiecare zi, jucau aceeași scenetă.
Nu existau nici orezul galben și nici peștele,
iar băiatul se întreba dacă ziarul de ieri nu era tot o închipuire.
Dar bătrânul îl scoase de sub pat.
Stai la soare să te încălzești ! Nu uita că suntem în septembrie.
Luna când trage peștele cel mare... În mai, oricine poate fi pescar.
Când mă întorc cu sardelele să îmi povestești despre baseball.
- Manolin, vino să joci ! - Stai la prima bază.
Manolin !
O masă pentru două persoane, te rog. La sufertaș.
Nu mai mănânci acasă ?
- Câți bani ai ? - Șaizeci de cenți.
Nici azi nu a avut noroc ? Poate l-a părăsit de tot norocul.
- Poate e prea bătrân. - Nu e. O să vezi.
- Am zis "poate". - Nici măcar "poate" !
Mi-aș dori, la bătrânețe, să pescuiască și pentru mine un băiat.
Când s-a întors, bătrânul dormea pe scaun, iar soarele asfințise.
Deși împovărați de ani, umerii bătrânului aveau încă forță,
iar grumazul tot vânjos era.
Așa cum dormea, nici cutele nu se mai vedeau prea tare.
Doar capul îi trăda vârsta.
Cu ochii închiși, părea lipsit de viață.
Scoală, moșneagule !
Bătrânul deschise ochii. Părea că se întoarce de undeva, de departe.
Apoi zâmbi.
- Ce ai adus ? - Cina.
- Nu prea mi-e foame. - Nu poți pescui dacă nu mănânci.
Am făcut-o și pe-asta.
Cât trăiesc eu, nu o să pleci flămând la pescuit.
Să îți dea Dumnezeu viață lungă și sănătate !
- Cine ți-a dat astea ? - Martin, de la terasă.
Trebuie să îi mulțumesc.
Nu e nevoie, i-am mulțumit eu.
Au mâncat fără lampă pe masă. Se întunecase.
Bătrânul îi povestea, ca de obicei, despre baseball.
Despre marele DiMaggio, care era iarăși în formă,
și despre alții din echipă.
Povestește-mi despre marele John J. McGraw.
Venea și el la terasă.
Nu avea în cap decât cai și baseball.
Avea întotdeauna în buzunare liste de cai
și, de multe ori, rostea la telefon nume de armăsari.
A fost un mare manager. Tata zice că era cel mai mare.
Pentru că venea des la noi.
Dacă Durocher ar fi continuat să apară pe aici,
tatăl tău ar fi zis despre el că e cel mai mare manager.
- Și care e cel mai mare ? - Eu zic că toți sunt la fel.
Mi-ar plăcea să îl iau pe DiMaggio la pescuit.
Se spune că tatăl său era pescar.
Poate unul la fel de sărac ca noi, așa că ar înțelege.
Culcă-te, ca să fii odihnit mâine dimineață.
Duc eu lucrurile astea înapoi la terasă.
- Noapte bună. Pe mâine dimineață. - Tu ești ceasul meu deșteptător.
Al meu e vârsta.
- Somn ușor, moșneagule ! - Mulțumesc. Noapte bună.
Băiatul plecă, iar bătrânul se întrebă:
"De ce se trezesc bătrânii așa de devreme ?"
"Ca să le fie ziua lungă ?"
Apoi bătrânul își împături pantalonii în formă de pernă,
punând ziarul în ei.
Se înfășură în pătură și adormi pe celelalte ziare vechi
așternute peste arcurile patului.
Curând, adormi și se visă în Africa,
pe vremea când era copil...
Visă întinsele țărmuri aurii
și nisipul atât de alb, că te dureau ochii.
Mai visă promontoriile înalte și munții semeți și cafenii.
De un timp visa mereu asta. Auzea mugetul valurilor
și vedea bărcile indigenilor spintecând talazurile.
Simțea mirosul de catran și de câlți al bărcii,
și adulmeca mirosul Africii, adus în zori de briza dinspre uscat.
Era momentul în care se trezea, se îmbrăca
și pleca să îl scoale pe băiat.
Dar, în noaptea aceea,
mirosul brizei veni foarte devreme și el știa asta.
Dar se cufundă mai departe în vis,
ca să vadă piscurile albe ale insulei ivindu-se din mare,
și tot felul de porturi, și radele din Insulele Canare...
Nu mai visa furtuni, femei și nici întâmplări extraordinare.
Nici pești mari, nici încăierări, nici trânte,
nici măcar pe nevasta lui.
Visa doar locuri și lei care se jucau pe țărm ca niște pisoi.
Îi îndrăgea și pe ei, la fel ca pe băiat.
Pe el însă nu îl visa niciodată.
În zori se trezi, privi prin ușa deschisă la luna care dispărea,
își despături pantalonii și îi puse pe el.
Apoi se duse să îl trezească pe băiat.
Tremura în răcoarea dimineții,
dar știa că, tremurând, se va încălzi
și că, în curând, va începe să tragă la vâsle.
Ușa colibei băiatului era descuiată.
Păși încetișor, desculț...
Băiatul dormea în odaia din față și bătrânul îl putu vedea bine.
Îi atinse cu blândețe un picior
și îl ținu așa până când băiatul se trezi, se răsuci și îl privi.
Era somnoros, iar bătrânul îi spuse "Îmi pare rău".
"Asta e menirea unui bărbat", răspunse flăcăul.
Coborâră pe drumul învăluit în beznă
și plin de bărbați desculți ce își cărau catargele bărcilor.
Cum ai dormit ?
Foarte bine, Manolin. Azi sunt încrezător.
Și eu. Mă duc după sardele. Vin imediat.
Mai bea o ceașcă. Avem "credit" aici.
Bătrânul își bău tacticos cafeaua. Era tot pentru ziua aceea. O știa.
De multă vreme îi era silă de mâncare
și nu își mai lua prânzul cu el.
În barcă avea o sticlă cu apă, care îi ajungea pentru toată ziua.
- Noroc, moșneagule ! - Noroc !
Ieșeau în larg bărci și de pe alte țărmuri,
iar bătrânul le auzea plescăitul vâslelor.
Cu tot întunericul, bătrânul simțea zorii care se apropiau.
Auzea sunetul vibrant al peștilor zburători,
care țâșneau din apă și șuierul aripilor lor întinse,
în timp ce dispăreau în beznă.
Îi erau tare dragi,
nu avea prieteni mai buni pe tot întinsul oceanului.
De păsări îi era milă. Mai ales de rândunelele
care zburau de colo colo, căutând zadarnic de mâncare.
"Păsările o duc mai greu decât noi,"
"afară doar de păsările răpitoare și de cele mari și puternice."
"De ce or fi păsările atât de plăpânde
pe o mare atât de nemiloasă ?"
"O fi marea bună și frumoasă, dar, uneori, e atât de crudă..."
Soarele de-abia mijise și bătrânul zări celelalte bărci
aproape de țărm, răspândite de-a curmezișul curentului.
Pentru el marea era "la mar",
cum îi spun spaniolii care o îndrăgesc.
Câteodată, chiar și ei o mai vorbesc de rău,
dar o fac așa cum ar vorbi despre o femeie.
Pentru pescarii tineri marea e un rival, un lac oarecare
sau chiar un dușman.
Bătrânul se gândea însă la ea ca la o femeie,
care dăruiește sau ascunde mari favoruri.
"Luna o înseninează, ca pe o femeie", gândea el.
Înainte de a se lumina aruncase momelile și acum era dus de curent.
Un cârlig era cufundat la 40 de brațe, al doilea, la 75,
iar celelalte două, la 100 și la 125 de brațe.
Când soarele se ridică, marea îi răsfrânse razele
ca pe niște săgeți dureroase pentru ochii bătrânului,
care începu să vâslească fără a-l mai privi.
Privea doar apa,
veghind undițele ce coborau în adâncurile întunecoase.
Fiecare pește-momeală atârna înfipt în brațul cârligului
și legat zdravăn de el.
Îndoitura și vârful cârligului, rămase libere,
străpungeau câte o sardea prin amândoi ochii,
formând câte o jumătate de ghirlandă.
Nu rămăsese nici o bucățică de cârlig,
care să nu aibă miros dulce și gust amar.
"Mă pricep să țin cârligele. Numai că m-a părăsit norocu."
"Dar cine știe, poate azi... Fiecare zi e altfel."
"E bine să fii norocos, dar și mai bine e să fii priceput."
"Când apare norocul, ești pregătit."
Soarele se înălțase deja
și nu îl mai dureau ochii când privea spre răsărit.
Chiar atunci zări un albatros...
Acesta coborî fulgerător, cu aripile adunate în spate,
după care începu din nou să se rotească.
Nu caută în zadar, chiar a găsit ceva !
Bonita ! Va fi o momeală pe cinste.
Nu își mai amintea când începuse prima oară să vorbească singur.
Pe vremuri se întâmpla să cânte, noaptea, la cârmă,
când era de cart pe vasele de pescuit broaște țestoase.
Probabil începuse să vorbească singur când plecase băiatul.
Dar nu își mai aducea aminte.
Era o calitate să nu vorbești pe mare decât atât cât trebuie,
iar bătrânul ținea la virtutea asta și o respecta.
Dar, de la o vreme, gândea mereu cu glas tare,
pentru că, oricum, nu deranja pe nimeni.
"Dacă m-ar auzi cineva, ar zice că sunt nebun."
"Dar nu sunt și nu îmi pasă !"
"Bogătașii au aparate de radio în bărci,"
"care le aduc până și baseball-ul la nas."
Deodată simți o smucitură puternică,
ceva neobișnuit de greu.
Era greutatea peștelui. Lăsă firul să alunece în jos,
cât mai jos, desfășurându-se de pe unul dintre colacele de rezervă.
Atât de departe în larg și în sezonul ăsta... cred că e imens.
Hai, pește, mănâncă-le ! Te rog, mănâncă-le !
Uite ce proaspete sunt. Iar tu stai în beznă, în apa aia rece...
Hai, mai dă un ocol și apoi mănâncă-le !
Măcar miroase sardelele ! Mai am și ton. Rece, tare, delicios...
Hai, pește, mănâncă-le ! Nu te sfii !
O apucă. Dă, Doamne, să o apuce !
Nu se poate să fi plecat.
Poate a mai fost agățat cândva și nu a uitat.
A dat doar o raită. O să o muște... Ce mai pește !
A mușcat momeala dintr-o parte și acum fuge cu ea.
Pe când cobora, alunecându-i printre degete,
bătrânul simțea încă greutatea aceea mare,
deși abia ținea undița între degete.
O apucă. Foarte bine. Mănânc-o, pește !
Înfulec-o, până îți intră în inimă vârful cârligului și te ucide !
Apoi, vino ușurel sus, să înfig harponul în tine !
Ești gata ? Ai stat destul la masă ?
Peștele se prinsese și bătrânul simțea că îl agățase.
Acum avea să fugă cu saula ori să sară, ori să se scufunde.
Dar nu se petrecu nimic. Peștele o porni ușurel,
iar bătrânul nu putu să îl ridice nici un pic.
Saula era tare, anume făcută pentru pește greu,
și atât de întinsă încât săreau stropi de apă din ea.
Apoi barca incepu să lunece ușor, către nord-vest.
Bătrânul stătea aplecat, sprijinit de marginea bărcii.
Peștele o pornise hotărât
și cei doi lunecau împreună pe apa liniștită.
Celelalte momeli rămăseseră în mare, dar fără folos.
De data asta moare. Nu o să reziste o veșnicie.
Dar, patru ore mai târziu, peștele înota la fel de tenace,
cu barca după el, iar bătrânul ținea funia după spate.
"Ce pește o fi ăsta, de trage așa ?" gândi el.
"Pesemne că ține funia strâns în gură."
"Măcar o dată să îl văd, să știu cu cine mă lupt."
Nu se mai zărea țărmul. "Nu-i nimic", își spuse.
"Mă pot întoarce oricând, călăuzit de luminile Havanei."
L-am prins la prânz și nici până acum nu l-am zărit.
Păcat că nu e și băiatul cu mine.
M-a remorcat un pește...
"Nu știu ce mă fac dacă se duce la fund."
"Nici dacă se scufundă și moare, nu știu ce o să fac."
"Găsesc eu o soluție. Sunt destule lucruri de făcut."
"Aș putea lega saula de barcă, dar poate să mi-o rupă."
"Îl țin cât pot, iar când o să tragă, îi dau funie."
"Slavă Domnului că merge înainte și nu se dă la fund !"
Soarele apusese și se făcuse frig.
Sudoarea rece i se zvânta pe spate, pe brațe și pe picioare.
"Nu a ieșit din apă la apus. Poate iese când răsare luna."
"Și dacă nu, poate am norocul să apară o dată cu zorii."
"Aș vrea să îl văd măcar o dată, să știu cu cine am de-a face."
Doi delfini se jucau pe lângă barcă, răsucindu-se și gâfâind.
Bătrânul putea deosebi gâfâitul masculului de suspinul femelei.
"Dragii de ei, se joacă, le arde de pozne, se iubesc !"
"Sunt frații noștri, la fel ca peștii-zburători."
Și atunci îl cuprinse mila de peștele pe care îl prinsese.
"E un pește minunat și neobișnuit. Și cine știe ce vârstă o avea ?"
Nu am prins niciodată un pește atât de puternic și de ciudat.
Poate e prea înțelept ca să sară. M-ar termina cu un salt.
Sau cu o smucitură mai puternică.
Poate a mai fost agățat și știe cum trebuie să lupte.
A înhățat momeala bărbătește ! Se poartă bărbătește !
Nu se pierde cu firea în luptă.
Mă întreb dacă nu cumva are un plan.
Sau e la fel de disperat ca mine ?
De-ar fi băiatul aici...
Peștele nu își schimbă nici viteza, nici direcția în noaptea aceea,
din câte își dădea bătrânul seama, privind la stele.
Bătrânul simțea puterea peștelui
care se îndrepta hotărât spre cine știe ce țel și își zise:
"Datorită șiretlicurilor mele, a trebuit să își aleagă un țel."
"Adică să rămână în adâncuri,
departe de capcane și de șmecherii."
"Țelul meu a fost să îl găsesc înaintea tuturor din lumea asta."
"Acum suntem legați unul de altul, de ieri de la prânz,"
"și nu e nimeni să sară în ajutorul vreunuia dintre noi."
"Am pierdut funie, cârlige și strune..."
"Toate astea pot fi înlocuite."
"Dar peștele cine mi-l înlocuiește,"
"dacă prind un altul și ăsta îmi scapă ?"
"Oare ce pește mi-a șterpelit adineauri momeala ?"
Putea să fie un merlin sau un rechin. Tot nu l-am simțit.
"Prea repede a trebuit să mă descotorosesc de el."
"Oare de ce s-a smucit așa ?" gândi bătrânul.
"Poate i-a alunecat funia pe aripa cea mare a spinării."
"Dar, cu siguranță, că nu îl doare spatele așa de rău ca pe mine."
"Și nu o să poată trage barca la nesfârșit,"
"oricât ar fi de puternic."
"Dă, Doamne, să sară !"
"Dacă trag puțin de funie, o să îl doară și poate va sări."
"Să sară, să își umple cu aer bășicile aflate de-a lungul șirei"
"și să nu mai poată coborî în adâncuri ca să moară."
Îmi ești drag, pește, și am tot respectul pentru tine.
Dar am să te ucid înainte de sfârșitul zilei !
O păsărică veni spre barcă dinspre nord.
Era o pasăre cântătoare și zbura aproape de suprafața apei.
Bătrânul își dădu seama că e tare ostenită.
Câți ani ai ? E prima ta călătorie ?
De ce ești atât de obosită ? Și ce caută păsările tocmai aici ?
"Pe uliii, care ies în larg ca să le întâmpine."
Dar păsării nu îi spuse nimic. Nu ar fi înțeles.
Și, oricum, va afla ea ce sunt ulii cât de curând.
Vino, păsărică, să te odihnești puțin.
Apoi, du-te și încearcă-ți norocul ca fiecare om, pește sau pasăre.
Te-aș duce la țărm, cu briza asta care a început să sufle.
Dar sunt cu un prieten.
Ceva îl doare !
Acum simți și tu funia, pește !
Și martor mi-e Dumnezeu că și eu o simt.
"Cum de l-am lăsat să mă taie cu o singură smucitură ?"
"M-am prostit de tot. ia să fiu mai atent la treaba mea."
"Și o să mănânc și tonul, ca să nu mă lase puterile."
"De-ar fi băiatul aici, să taie el tonul..."
"Și să fi avut niște sare..."
"Nu cred că sunt în stare să mănânc un pește întreg."
Ce fel de mână mai e și asta ?
Înțepenește-te, dacă vrei ! Fă-te gheară !
Tot nu o să îți folosească la nimic.
Trebuie să mănânc tonul, să îmi păstrez vigoarea.
Nu da vina pe mână, mâna nu a păcătuit cu nimic.
Doar stai de atâta timp cu peștele.
Cum te simți mână ? Sau e prea devreme ca să știi ?
Poate te desfaci când răsare soarele.
Dacă trebuie, voi descleșta degetele. Cu orice preț.
"Fă să îmi treacă, Doamne, cârcelul ăsta,"
"că nu știu ce are de gând peștele. Dar e hotărât să își urmeze calea."
"Oare ce urmărește ? Și eu, ce plan am ?"
"Trebuie să îmi fac planul după el. E ditamai peștele."
"Dacă sare", gândi bătrânul, "pot să îl omor"
Hai, mână ! Iese la suprafață !
Mână !
E mai lung decât barca.
Ce pește uriaș !
Slavă Domnului că nu sunt deștepți ca noi, care îi omorâm !
Deși sunt mai de soi. Și mai înzestrați.
Oare de ce o fi sărit ?
Te pomenești că vrea să îmi arate cât e de mare.
Semn rău pentru tine, pește !
Trecuse de amiază și barca luneca domol și uniform.
Bătrânul suferea, dar nu voia să recunoască asta.
Nu sunt credincios, dar o să spun zece "Tatăl nostru"
și zece "Ave, Maria" ca să prind peștele.
Făgăduiesc să merg și în pelerinaj la Sfânta Fecioară din Cobre.
"Tatăl nostru, Carele ești în Ceruri, Sfințească-se numele Tău..."
Începu să rostească rugăciunile pe nerăsuflate.
Uneori, de oboseală, uita cuvintele
și vorbea repede, doar-doar i-or veni în minte.
"Ave, Maria" era mai ușor decât "Tatăl nostru".
Se simțea tare ostenit și știa că se apropie noaptea.
Încerca să se gândească la altele. La Marile Ligi.
Pentru el erau "Gran Ligas".
Știa că "Yankees" din New York jucau cu "Tigers" din Detroit.
"E a doua zi în care nu știu rezultatele meciurilor."
Apoi, ca să își facă puțin curaj,
își amintește de taverna din Casablanca.
Acolo l-a înfruntat pe "Negrul din Cienfuegos",
cel mare tare de la docuri. Pe atunci era în floarea vârstei.
Stăteau de o zi și o noapte cu coatele pe linia trasă cu creta.
Se puseseră multe rămășaguri
și sorții înclinau când într-o parte, când în alta.
Arbitrii se schimbau din patru în patru ore...
O dată, după o dușcă de rom, negrul a făcut un efort uriaș.
Dar bătrânul și-a ridicat iarăși mâna.
Atunci a știut că îl va birui pe negru,
care era un bărbat chipeș și un mare atlet.
În zori, când cei ce pariaseră au cerut să se declare egalitate,
ca să poată pleca la muncă, la docuri,
bătrânul făcu ultimul și cel mai mare efort.
Știa că îl făcuse pe negru să își piardă încrederea,
iar acum punea capăt luptei, înainte ca lumea să plece la lucru.
Mult timp după aceea, toți îi spuneau "Campionul".
Cum te mai simți, pește ? Eu, minunat. Stânga s-a mai vindecat.
Trage barca mai departe !
Treceau pe lângă o insulă de sargase care se ridica și cobora pe apă,
ca și când cerul făcea dragoste cu cineva sub o pătură galbenă.
Deodată, un delfin se prinse în undița cea mică
și bătrânul îl trase în barcă.
Ce bună e carnea de delfin gătită !
Și ce grețoasă e când e crudă !
Să îl las pe pește în pace acum, să nu îl stingheresc prea mult...
La asfințit e un răstimp în care peștilor nu le e ușor.
Se întunecase dintr-o dată, așa cum se întunecă în septembrie,
după apusul soarelui. Apăruseră primele stele.
Nu știa că steaua aceea se numea Rigel, dar o vedea
și știa că, în curând, se vor ivi toate,
ca niște prieteni îndepărtați.
"Și peștele mi-e prieten", gândi el.
Nu am văzut și nu am auzit în viața mea de un astfel de pește.
Dar trebuie să îl ucid !
Bine că nu trebuie să ucid stelele !
Ce ar fi dacă, zilnic, omul ar trebui să ucidă luna ?
Luna fuge însă.
Dar ce ar fi dacă, zilnic, omul ar trebui să ucidă soarele ?
Ne-am născut într-o zodie norocoasă.
"Au trecut aproape două zile și o noapte fără să dormi !"
"Dacă nu dormi, ți se va întuneca mintea."
"Odihnește-te, moșneagule, lasă-l pe el să se căznească,"
"până îți vine și ție rândul !"
Se aplecă înainte, proptindu-se în funie cu tot corpul,
și adormi, lăsându-se cu toată greutatea pe mâna stângă.
Nu visă lei, ci o colonie de delfini...
Erau în perioada de împerechere, săreau în aer și cădeau înapoi,
în aceeași groapă pe care o făceau țâșnind din apă.
Apoi se visă în sat, în patul lui. Bătea vântul și i se făcuse frig.
Îi amorțise brațul pentru că adormise pe el ca pe o pernă.
După aceea, visă plaja aurie și zări primii lei.
Aștepta să vadă dacă mai apar și alții. Și era fericit.
Apoi visă balenele care treceau toamna de-a lungul țărmului,
joaca lor, împerecherea și prietenia dintre ele.
Luna răsărise de mult, iar bătrânul încă mai dormea.
Peștele trăgea mereu și barca intră ca într-un tunel de nori.
Îl trezi izbitura pumnulul său și funia care îi ardea palma.
Asta am așteptat ! Acum ne scoatem pârleala !
Să plătească funia irosită ! Să îl facem să o plătească !
"Îi arăt eu de ce e în stare un om și cât poate el îndura !"
Nu conta că o arătase de o mie de ori. O mai dovedea o dată.
De fiecare dată era o nouă confirmare.
Și nu privea niciodată în urmă.
"Dacă era băiatul aici, să ude colacii de saulă..."
"Da, dacă ar fi băiatul aici. Dacă ar fi..."
A sărit și și-a umplut cu aer bășicile aflate de-a lungul șirei.
Nu se mai poate da la fund ca să moară.
Va începe să facă ocoluri. Atunci începe greul pentru el.
Nu e rău, pentru o prăpădită ca tine !
Am făcut tot ce am putut. În curând o să dea roată.
Să înceapă lupta !
Răsăritul îl prindea pentru a treia oară în larg.
Peștele se rotea încet, iar bătrânul era lac de sudoare
și ostenit până în măduva oaselor.
Nu o să mă dau bătut și n-o să mor din cauza unui pește !
Acum, că îl țin atât de bine, ajuta-mă, Doamne, să reușesc !
Voi spune o sută de "Tatăl nostru" și o sută de "Ave, Maria"...
Dar acum nu pot să le spun.
Te rog, Doamne, socotește că le-am spus ! Mă rog eu, mai târziu.
Timp de un ceas văzu pete în fața ochilor.
De două ori simți că leșină. Și asta îl îngrijoră.
Apoi, văzu o umbră întunecată căreia îi trebui multă vreme
ca să treacă pe lângă barcă. Atât de lung era peștele !
Nu poate fi atât de mare !
Și totuși era.
Pe bătrân îl luă din nou cu amețeală.
"L-am mișcat", gândi el. "Poate, de data asta, îl răstorn."
Trageți, mâini ! Proptiți-vă, picioare !
"Acum trebuie să îl aduc aproape", își zise.
Data viitoare îl trag la barcă.
Mai încercă o dată și simți cum îl lasă puterile.
"Mai încerc o dată", își promise el.
Nu mai vedea decât cu greu.
Pește, tot ai să mori ! De ce să mă ucizi și pe mine ?
Își adună toate puterile ce îi mai rămăseseră
și mândria de mult pierdută. Cu ele înfruntă agonia peștelui.
"Trebuie să îl aduc aproape, aproape..."
"Nu la cap trebuie să îl lovesc, ci direct în inimă !"
L-am ucis pe peștele ăsta care îmi era frate.
Acum trec la munca de rob. La treabă, moșneagule !
Nu avea nevoie de busolă ca să știe încotro e sud-vestul.
Era suficlent să simtă direcția alizeului și cum trage vela.
Vedea peștele, își vedea mâinile și își simțea spatele lipit de pupa,
și își dădea astfel seama că toate se întâmplaseră aievea,
și nicidecum în vis.
"Mâinile se vindecară repede. Apa sărată o să le facă bine."
"Apa întunecată din golf este cel mai bun leac din lume."
Apoi mintea începu să i se tulbure și se întrebă în gând:
"El mă duce pe mine, ori eu pe el?"
Navigau alături, legați unul de altul.
iar bătrânul își zise în sinea lui:
"Să mă ducă el, dacă așa poftește !"
"Eu l-am dovedit printr-un șiretlic."
"Și nici nu a vrut să îmi facă vreun rău."
Pluteau liniștiți. Bătrânul își băgă mâinile în apa sărată,
încercând să își limpezească mintea.
Nu își lua ochii de la pește, ca să fie sigur că nu e vis.
Peste un ceas avea să îl atace primul rechin.
Era un rechin mako, uriaș, făcut să înoate ca cel mai iute pește.
Simți mirosul de sânge și se năpusti,
tăind apa cu aripa dorsală.
Când îl văzu, bătrânul știu că e un rechin fără frică,
care va face tot ce va voi.
Era prea frumos ca să fie adevărat.
Poate că nu a fost decât un vis.
Acum iar va sângera peștele și vor apărea și alții...
Era prea frumos ca să rămână așa.
Nu voia să mai privească peștele. Fusese mutilat.
Bătrânul simțise mușcătura rechinului,
ca în propria lui carne.
"Dar l-am răpus pe rechinul care mi-a atacat peștele."
"Și era cel mai mare dentuso din câți am văzut vreodată."
"Era prea frumos ca să dăinuiască."
Știa că fiecare mușcătură făcută de rechin în carnea peștelui
lăsa în urmă o pată de sânge, pe care o adulmecă rechinii.
Știa ce avea să se întâmple când vor ajunge în mijlocul curentului.
Dar nu mai era nimic de făcut.
"Ba da, este.", își spuse el.
"Pot să leg cuțitul de coada unei vâsle."
"Trebuia să îmi iau o piatră, să ascut cuțitul."
"Multe ar fi trebuit să îți iei, și nu ți-ai luat."
"Nu e vreme acum să te gândești la ce nu ai."
"Gândește-te ce poți face cu ceea ce ai."
"Bune sfaturi îmi mai dai. Mi-e lehamite de ele."
Oi fi eu bătrân, dar nu sunt dezarmat.
Am ieșit prea departe în larg.
Nu a fost bine pentru niciunul dintre noi. Iartă-mă, pește !
Mi-a rămas mai mult de jumătate din el.
Poate voi avea norocul să ajung măcar cu atât pe țărm.
Dar, nu ! Ți-ai forțat norocul când te-ai depărtat atât de mal.
Nu te prosti ! Trebuie să rămâi treaz să poți cârmi barca.
Poate că încă te mai urmărește norocul.
Dacă ar fi undeva de vânzare noroc, mi-aș cumpăra puțin.
Dar cu ce să îl cumpăr ? Cu un harpon pierdut, cu un cuțit rupt
sau cu două mâini betege ? Poate că da.
Ai încercat tu să îl cumperi cu 84 de zile pe mare,
și aproape că reușiseși.
Nu trebuie să mă mai gândesc la prostii din astea !
Norocul vine pe atâtea căi... Și cine poate să îl recunoască ?
Aș vrea să văd luminile Havanei. Prea multe lucruri aș vrea.
Dar acum asta vreau !
Pe la ceasurile zece, văzu strălucirea luminilor orașului.
Înțepenise și îl durea tot trupul.
Toate rănile și toate părțile corpului său erau încordate.
Cu peștele nu mai putea vorbi,
pentru că nu prea mai era nimic din el.
Atunci îi veni un gând.
Tu, pește care ai fost,
iartă-mă că m-am avântat prea în larg !
Te-am ucis și pe tine, m-am distrus și pe mine !
Dar am făcut prăpăd printre rechini, tu și cu mine !
Câti ai ucis la viața ta ? Nu degeaba ai spada aia.
"Ce mă fac dacă mă atacă noaptea ?"
Ce fac dacă vin la noapte ?
O să lupt. Mă lupt cu ei până la moarte !
"Dar nădăjduiesc că nu o să mai fie nevoie să lupt."
Tare mult nădăjduiesc...
Dar se luptă din nou, deși știa că lupta e zadarnică.
Hai, rechinilor !
Înțelese că era înfrânt definitiv și fără scăpare.
Iartă-mă, pește !
Simțea că a ajuns în mijlocul curentului
și zări luminile de pe țărm.
Știa unde se află. Era o nimica toată să ajungă acasă.
"Oricum vântul ne e prieten." Apoi adăugă. "Uneori."
"Și trufașa mare cu prietenii și cu dușmanii noștri."
"Și patul. Patul îmi este. cel mai apropiat prieten."
"Mare lucru e să ai un pat!"
E simplu când ești înfrânt.
Ce te-a înfrânt ? Nimic, am ieșit prea în larg.
Omul nu e făcut să fie înfrânt.
Omul poate fi nimicit, dar înfrânt, niciodată.
În port era liniște.
Trase barca pe o mică plajă presărată cu pietricele.
Nu era nimeni să îl ajute.
Scoase catargul, înfășură pânza pe el,
după care îl luă pe umăr și începu să urce spre colibă.
Abia atunci simți cu adevărat oboseala.
De cinci ori trebui să se așeze înainte de a ajunge la colibă.
Briza dimineții sufla cu putere și bărcile nu mai putură ieși în larg.
Dormea și băiatul. Mai târziu veni însă acasă la bătrân,
așa cum venise în fiecare dimineață cât lipsise acesta.
Bătrânul dormea. Băiatul văzu că respiră.
Apoi îi văzu mâinile și începu să plângă.
Se strecură ușor din casă, să aducă niște cafea
și tot drumul nu încetă din plâns.
Pescarii se adunaseră în jurul bărcii privind ce se afla lângă ea.
Unul intrase în apă și măsura scheletul cu o bucată de funie,
de la cap la coadă.
Băiatul nu coborî. Fusese mai devreme acolo.
O cană cu cafea, Martin. Cu mult lapte și zahăr.
Ce pește a fost ! Nu am mai văzut așa ceva.
Și tu ai prins ieri doi pești pe cinste.
Ce importanță au peștii mici ?
- Vrea să bea ceva ? - Nu. Dacă vrea mă întorc.
- Spune-i că îmi pare tare rău. - Mulțumesc.
Îți aduc cafeaua.
M-au înfrânt, Manolin ! M-au înfrânt de tot !
Nu el te-a înfrânt. Nu peștele...
Te-ai chinuit rău ?
De-acum încolo mergem iar împreună.
Nu ! M-a părăsit norocul.
La naiba ! O să îți port eu noroc !
- Și tatăl tău ce o să zică ? - Nu îmi pasă !
Facem rost de o lance bună, să o avem întotdeauna în barcă.
Foarte ascuțită... Dar nu călită, să nu se rupă precum cuțitul.
Aduc eu un alt cuțit. Câte zile de vânt puternic mai avem ?
Poate trei, poate mai multe...
Mă ocup eu de toate. Dumneata să îți vindeci mâinile.
În câteva zile. Am eu leac pentru ele.
Azi-noapte am scuipat ceva ciudat și parcă mi s-a rupt ceva în piept.
Te vindeci și de asta. Bea cafeaua. Mă duc să iau ceva de mâncare.
Adu-mi și ziarele din zilele în care am lipsit.
Ți le aduc.
În după-amiaza aceea, la terasă se afla un grup de turiști.
O femeie privi țărmul și, printre cutii goale de bere și baracude,
zări imensa șiră a spinării,
devenită acum un gunoi, ce aștepta să fie dus de reflux.
"Ce-i aia ?" îl întrebă femeia pe chelner. "Un tiburón."
"Adică un rechin."
Voia să îi explice ce se întâmplase cu peștele.
"Nu știam că rechinii au cozi atât de frumoase", spuse femeia.
"Nici eu", răspunse bărbatul care o însoțea.
Sus, în coliba lui, bătrânul adormise iarăși.
Dormea tot cu fața în jos și băiatul îl veghea.
Dormea și visa lei, bătrânul...